Виктор Пелевин
Затворника и Шестопръстия

Превод от руски: Иван Тотоманов, 2003

chitanka.info

1

— Разкарай се.

— ?…

— Казах, разкарай се. Не ми пречи да гледам.

— А какво гледаш?

— Божичко, какъв идиот… Слънцето гледам.

Шестопръстия вдигна очи от черната почва, посипана с храна, трици и торф, примижа и се загледа нагоре.

— Да… Живеем — но защо? Това е вечната тайна. И никой не е постигнал фината нишковидна същност на светилата, да.

Непознатият обърна глава и го погледна хем с любопитство, хем с малко отвращение.

— Шестопръстия — представи се Шестопръстия.

— А аз съм Затворника — отговори непознатият. — Така ли казват във вашия социум? Фината нишковидна същност?

— Вече не — отговори Шестопръстия и изведнъж подсвирна. — Ей, глей!

— Какво? — подозрително попита Затворника.

— Гледай бе! Появи се още едно.

— И кво?

— В центъра на света никога не се появяват три светила наведнъж.

Затворника изхъмка снизходително.

— Виждал съм и по единайсет. Едно в зенита и по пет на всеки епицикъл. Вярно, не беше тук.

— А къде? — попита Шестопръстия.

Затворника не отговори. Обърна се, отдалечи се на няколко крачки, изчегърта с крак парче храна и почна да яде. Духаше слаб топъл ветрец, две слънца се отразяваха в сиво-зелените плоскости на далечния хоризонт и в тази сцена имаше толкова покой и печал, че когато замислилият се Затворник пак видя пред себе си Шестопръстия, чак трепна.

— Още ли си тук? Какво искаш?

— Нищо. Да си поприказваме.

— Като те гледам, сигурно си глупав — отговори Затворника. — Я си върви в социума. Виж колко си се отдалечил. Сериозно — върви си…

И махна към малкото мръсножълто петно, което потрепваше на хоризонта — дори не му се вярваше, че огромната развълнувана тълпа може да изглежда така оттук.

— Бих отишъл — каза Шестопръстия, — само че ме изгониха.

— Така ли? И защо? За политика?

Шестопръстия кимна и почеса единия си крак с другия. Затворника погледна краката му и поклати глава.

— Истински ли са?

— Да. Точно затова ми казаха — наближава, така да се каже, най-решителният етап, а ти имаш по шест пръста… Точно сега ли, казаха, се взе…

— Какъв „решителен етап“?

— Не знам. Всичките само се мръщят, особено Двайсетимата Най-близки, и никой нищо не знае. Само търчат и крещят.

— А, ясно — каза Затворника. — Понеже с всеки час е все по-близо, нали? И контурите му са все по-ясни.

— Да — учудено каза Шестопръстия. — А ти откъде знаеш?

— Пет такива решителни етапа съм видял досега, затова. Само че ги наричат различно.

— Стига де — каза Шестопръстия. — Той идва за пръв път.

— Да де. Дори ще ми е интересно да видя как идва за втори. Но ние всъщност говорим за различни неща.

Затворника се засмя тихо, направи няколко крачки към далечния социум, обърна се с гръб към него, наведе се и започна да рие с крака, така че зад него се вдигна цял облак от остатъци от храна, трици и прах. Докато риеше, той махаше с ръце и мърмореше нещо.

— Какво ти стана? — малко уплашено попита Шестопръстия, когато Затворника, доста задъхан, се върна при него.

— Това е жест — отговори Затворника. — Форма на изкуството. Казваш стихотворение и извършваш съответстващото му действие.

— И ти кое стихотворение каза?

— Ей това — каза Затворника.

Понякога тъгувам,

когато гледам напуснатите от мен.

Понякога се смея

и тогава между нас

се вдига жълта мъгла.

— Това не е никакво стихотворение — каза Шестопръстия. — Нали ги знам всичките. Не наизуст де, но съм ги чувал всичките двайсет и пет. Такова стихотворение няма.

Затворника го погледна с недоумение, после явно разбра.

— Я ми кажи, поне едно помниш ли? — попита той. — Кажи ми поне едно.

— Ей сега. Близнаци… Близнаци… А бе значи говорим едно, а подразбираме друго. И после пак говорим едно, а подразбираме друго, само че наобратно някак. И е много красиво. Накрая вдигаме очи към стената и там…

— Стига — каза Затворника.

Помълчаха.

— Тебе също ли те изгониха? — наруши мълчанието Шестопръстия.

— Не. Аз ги изгоних.

— Че може ли така?

— Всякак може — каза Затворника, погледна един от небесните обекти и добави вече съвсем сериозно: — Скоро ще се стъмни.

— Стига де — каза Шестопръстия. — Никой не знае кога ще се стъмни.

— Аз пък знам. Ако искаш да спиш спокойно, прави каквото правя аз. — И Затворника почна да събира разни боклуци и да ги посипва с трици и торф. Скоро си вдигна стена, висока горе-долу колкото него, нещо като къща без покрив. Поотдалечи се от нея, погледна я със задоволство и каза: — Готово. Това го наричам убежище за душата.

— Защо? — попита Шестопръстия.

— Просто така. Звучи красиво. Ти ще си направиш ли?

Шестопръстия почна да рови, но не се получаваше нищо — стената му се срутваше. Ако ще говорим честно, той не се и стараеше, защото изобщо не повярва на Затворника, че ще дойде тъмното — и когато небесните огньове примигнаха и бавно почнаха да гаснат, а откъм социума долетя приличаща на шушнене на вятър в слама всенародна ужасена въздишка, в сърцето му едновременно подскочиха две силни чувства: познатият страх пред неочаквано настъпилата тъмнина и непознатото досега преклонение пред някого, който знае за света повече от него.

— Добре, стига — каза Затворника. — Скачай вътре. Аз ще си построя друго.

— Не мога да скачам — тихо отговори Шестопръстия.

— Тогава чао — каза Затворника, оттласна се от земята, издигна се нагоре и изчезна зад стената, след което тя се срути отгоре му и го покри с равномерен слой трици и торф. Образувалото се хълмче известно време потрепваше, после в него се появи мъничка дупчица — Шестопръстия видя в нея блестящото око на Затворника — и се възцари мрак.

Шестопръстия, разбира се, знаеше всичко за нощта, откакто се помнеше. „Това е естествен процес“ — казваха едни. „Работата, работата на първо място, стига глупости“ — казваха други и те бяха мнозинство. Мненията бяха много, но с всички тях ставаше едно и също: когато без никакви видими причини светлината угасваше, след кратка безнадеждна борба със страха всички изпадаха във вцепенение, а когато се свестяха (когато светлината пак се появяваше), помнеха съвсем малко. Същото ставаше и с Шестопръстия, докато живееше в социума, но сега — сигурно защото страхът от настъпилия мрак се събра със също толкова силния страх пред самотата и следователно се удвои — той не изпадна в обичайната спасителна кома. Далечният всенароден стон вече беше стихнал, а той все така седеше свит до могилката и тихичко плачеше. Не се виждаше нищо и когато в тъмнината внезапно се чу гласът на Затворника, Шестопръстия се насра.

— Стига си мърдал де — каза Затворника. — Пречиш ми да спя.

— Не мърдам — тихо отговори Шестопръстия. — Сърцето ми тупка. Искаш ли да си поприказваме?

— За какво? — попита Затворника.

— За каквото и да е, стига да е по-дълго.

— За природата на страха искаш ли?

— Ох, само това не! — писна Шестопръстия.

— Тихо де! — изшътка Затворника. — Тихо, че ще дойдат плъховете.

— Какви плъхове? Какво са плъховете? — изтръпнал от страх попита Шестопръстия.

— Твари на нощта. И на деня също, впрочем.

— Ох, не ми върви в този живот — прошепна Шестопръстия. — Ако си имах пръсти като всички, щях да си спя сега с тях. Господи, какъв ужас… Плъхове…

— Бе ти защо — почна Затворника — само повтаряш: Господи, та Господи… Вие там и в Бога ли вярвате?

— Един дявол знае. Че има нещо — има. Ама какво е — никой не знае. Ето например — защо става тъмно? Макар че може да се обясни и с естествени причини, разбира се. Ако ли пък почнеш да мислиш за Бога, нищо няма да направиш през живота си…

— А иначе какво можеш да направиш през живота си — попита Затворника.

— Как какво? Що за глупав въпрос! Знаеш какво — всеки се блъска към хранилката. Това е основен закон.

— Ясно. Ами всичко останало защо е?

— Кое „всичко“?

— Ами вселената, небето, земята, небесните светила — изобщо всичко.

— Как защо? Така е направен светът.

— И как е направен? — с интерес попита Затворника.

— Ами така. Движим се в пространството и времето. По законите на живота.

— И накъде?

— Де да знам. Това е вечна тайна. Знаеш ли, ще ме побъркаш с тия въпроси.

— Ти ще ме побъркаш с тия закони на живота и вечни тайни.

— Като не искаш, няма да си говорим — обидено каза Шестопръстия.

— Че на мен не ми се говори. Тебе те беше страх от тъмното.

Шестопръстия беше забравил за това. Позамисли се и забеляза, че вече изобщо не го е страх. Това толкова го уплаши, че той скочи и се втурна в мрака — и се натресе в Стената на света.

Зад него се чу прегракналото кикотене на Затворника и Шестопръстия се обърна и като стъпваше внимателно, тръгна към този единствен в мрака и безмълвието звук. Стигна до купчинката, под която се беше заровил Затворника, легна до нея и като се опитваше да не обръща внимание на студа, се помъчи да заспи. Дори не разбра кога е станало.

2

— Днеска отиваме отвъд Стената на света, чу ли ме? — каза Затворника.

Шестопръстия тъкмо тичаше към убежището на душата — вече можеше да си го прави почти като Затворника, обаче скокът се получаваше само със засилка и сега той тренираше. Осъзна смисъла на казаното в момента, когато трябваше да скочи, и в резултат се заби в нестабилната оградка така, че вместо да го покрият равномерно, торфът и триците паднаха на главата му, а краката му заритаха безпомощно във въздуха. Затворника му помогна да се измъкне и повтори:

— Днеска отиваме отвъд Стената на света.

През последните дни Шестопръстия беше чул от него толкова невероятни неща, че в душата му нещо скърцаше и пращеше, а предишният му живот в социума му се струваше забавна фантазия (а може би пошъл кошмар — не беше решил още), но това сега беше вече прекалено.

— Решителният етап настъпва след всеки седемдесет затъмнения — продължи Затворника. — А вчера беше шейсет и деветото. Светът се управлява от числата.

И посочи набучените покрай Стената на света сламки.

— На как може да отидем отвъд Стената на света, щом тя е Стената на света? Дори името й… Ами че зад нея няма нищо…

Шестопръстия беше толкова смаян, че дори не обърна внимание на мистичните обяснения на Затворника — иначе настроението му непременно щеше да се развали.

— И какво като няма нищо? — попита Затворника. — Това може само да ни радва.

— И какво ще правим там?

— Ще живеем.

— Че не си ли живеем добре тука?

— Това „тука“, идиот с идиот, скоро няма да го има.

— А какво ще има?

— Остани и ще разбереш. Нищо няма да има.

Шестопръстия съвсем се обърка и попита:

— Защо непрекъснато ме плашиш?

— Стига хленчи де — измърмори Затворника; вглеждаше се загрижено в някаква точка на небосвода. — Отвъд Стената на света хич даже не е лошо. Мен ако питаш, даже е по-хубаво, отколкото тук.

Отиде до останките на построеното от Шестопръстия убежище за душата и започна да ги разравя и разхвърля.

— Защо ми го разваляш? — попита Шестопръстия.

— Преди да напуснем някой свят, трябва да обобщим опита си от пребиваването в него, а после да заличим всички следи, които сме оставили. Това е традиция.

— И кой я е измислил?

— Какво значение има това? Е, аз. Поради липса на друг, разбираш ли. Готово…

Затворника огледа резултата от работата си — на мястото на срутената постройка сега имаше идеално равно място, което изобщо не се различаваше от околната пустиня.

— Готово — повтори той. — Унищожих следите. Сега трябва да се обобщи опитът. Твой ред е. Качи се на ей онази буца и разказвай.

Шестопръстия разбра, че са го прекарали — бяха му оставили най-тежката и, най-важното, неразбираемата част от работата. След случая със затъмнението обаче той беше решил да слуша Затворника. Вдигна рамене, огледа се дали наблизо няма някой от социума и се покатери на буцата.

— Какво да разказвам?

— Всичко, което знаеш за света.

— Е, тогава знаеш ли колко ще киснем тук! — подсвирна Шестопръстия.

— Не мисля — сухо отговори Затворника.

— Значи така. Нашият свят… Ама че идиотски ритуал си измислил…

— Не се разсейвай.

— Нашият свят е правилен осмоъгълник, който се движи равномерно и по права линия в пространството. Тук ние се подготвяме за решителния етап, който увенчава живота ни. Поне това е официалната формулировка. Светът е заобиколен от така наречената Стена на света, възникнала обективно в резултат на действието на природните закони. В центъра на света има хранилкопоилка на две нива, около която се е зародила цивилизацията ни. Положението на всеки член на социума спрямо хранилкопоилката се определя от общественото му значение и заслуги…

— Виж, това не го бях чувал — прекъсна го Затворника. — Какво значи това заслуги? И обществено значение?

— Ами… Как да ти обясня… То е, когато някой е точно до хранилкопоилката.

— И кой е този някой?

— Нали ти казах, този, който има по-големи заслуги. Или обществено значение. Аз например по-рано имах известни заслуги, но сега нямам никакви. Ама ти не знаеш ли модела на вселената?

— Не го знам — каза Затворника.

— Как така?… Тогава как си се готвил за решителния етап?

— После ще ти кажа. Давай нататък.

— Ами това е почти всичко. Какво още… Извън социума е Великата пустиня, обкръжена от Стената на света. Край нея живеят отцепници като нас.

— Ясно. Отцепници. И къде е цепеницата? В смисъл онази, от която сме се отцепили?

— Ама и ти си един… Това даже и Двайсетимата най-близки не го знаят. То е вечна тайна.

— Аха. И какво по-точно е това вечната тайна?

— Законът на живота — отговори Шестопръстия. Нещо в интонацията на Затворника не му харесваше.

— Добре. А какво е законът на живота?

— Вечна тайна.

— Вечна тайна? — попита Затворника със странно изтънял глас и бавно почна да обикаля Шестопръстия.

— Стига бе! Стига! — уплаши се Шестопръстия. — Това си е твой ритуал!

Затворника обаче вече се беше успокоил.

— Добре — каза той. — Слизай.

Шестопръстия слезе от буцата и Затворника — съсредоточен и сериозен — се качи на мястото му. Помълча, сякаш се вслушваше в нещо, после вдигна глава и заговори:

— Дойдох тук от друг свят в дните, когато ти още си бил съвсем мъничък. А в онзи, предишния свят, отидох от по-предишен и така нататък. Общо съм бил в пет свята. На практика те са същите като този, почти не се различават. А вселената, която обитаваме, е огромно затворено пространство. На езика на боговете тя се нарича „Комбинат за бройлери «Луначарски»“, но какво означава това не е известно дори на самите тях.

— Ти знаеш езика на боговете? — изумено попита Шестопръстия.

— Малко. Не ме прекъсвай. Общо във вселената има седемдесет свята. Ние се намираме в един от тях. Световете са прикрепени към безкрайна черна лента, която бавно се движи в кръг. А над нея, на небето, има стотици еднакви светила. Така че не те плуват над нас, а ние се движим под тях. Опитай се да си го представиш.

Шестопръстия затвори очи и лицето му се напрегна.

— Не мога — каза той накрая.

— Нищо — каза Затворника. — Слушай по-нататък. Всичките седемдесет свята във вселената се наричат Цел на световете. Във всеки случай поне можем да ги наречем така. Във всеки от световете има живот, но той не съществува там постоянно, а циклично — заражда се и изчезва. Решителният етап настъпва в центъра на вселената, през който всички светове минават поред. На езика на боговете той се нарича Първи цех. В момента нашият свят е точно пред него. Когато решителният етап свършва и обновеният свят излиза от другата страна на Първи цех, всичко започва отначало. Заражда се живот, цикълът минава и в съответния момент светът пак влиза в Първи цех.

— Откъде знаеш всичко това? — тихичко попита Шестопръстия.

— Много съм пътешествал — каза Затворника — и съм събирал тези тайни знания трошица по трошица. В един свят знаят едно, в друг — друго.

— А знаеш ли откъде се вземаме?

— Знам. Какво казват по този въпрос във вашия свят?

— Че това е обективна даденост. Че такъв е законът на живота.

— Ясно. В момента ме питаш за една от най-големите тайни на мирозданието и дори не знам мога ли да ти я разкрия. Но понеже няма на кого другиго да я кажа, ще я кажа на теб. Ние се появяваме на света от бели топки. Всъщност не са точно топки, а са малко издължени и единият им край е по-тесен от другия, но това не е съществено.

— Топки. Бели топки — повтори Шестопръстия и рухна на земята. Тежестта на току-що наученото го затисна буквално физически и за секунда му се стори, че ще умре. Затворника скочи към него и почна да го разтърсва. Шестопръстия постепенно се свести.

— Какво ти стана? — уплашено попита Затворника.

— Спомних си! Да, спомних си! Бяхме бели топки, подредени на дълги лавици. Беше много топло и много влажно. А после почнахме да пукаме тези топки отвътре и… И отнякъде отдолу се появи светът ни и вече бяхме в него… Но защо никой не си спомня за това?

— Има светове, в които го помнят — каза Затворника. — Всъщност става дума за петата и шестата перинатални матрици. Не е кой знае какво и освен това е само част от истината. Но както и да е — онези, които го помнят, ги изолират, за да не пречат на подготовката за решителния етап — или където както го наричат. Защото навсякъде го наричат различно. В моя свят например се наричаше завършващ етап на строителството, макар че никой не строеше нищо.

Споменът за собствения му свят очевидно натъжи Затворника, защото той замълча.

— Добре де — попита след малко Шестопръстия, — а откъде се вземат тези бели топки?

Затворника го погледна одобрително и каза:

— На мен ми трябваше доста повече време, докато стигна до този въпрос. Нещата са доста сложни. Според една древна легенда яйцата се появяват от нас, но това може да е и метафора…

— От нас? Как така? Къде си го чул?

— Сам си го измислих. Откъде да го чуя — каза Затворника някак тъжно.

— Нали каза, че било древна легенда.

— Да де. Аз я съчиних.

— Ти? Защо?

— Виждаш ли, един древен мъдрец, можем да го наречем и пророк (този път Шестопръстия разбра за кого става дума), е казал, че не е важно какво е казано, а кой го е казал. Част от смисъла на това, което исках да кажа, е в това, че думите ми се водят древна легенда. Ох, няма да го разбереш…

Затворника погледна към небето и смени темата:

— Хайде. Време е да вървим.

— Къде?

— В социума.

Шестопръстия се облещи.

— Ама нали щяхме да минем през Стената на света? Защо ни е социумът?

— Ти знаеш ли какво е социумът? — попита го Затворника. — Социумът е средство да минеш през Стената на света.

3

Въпреки че в пустинята нямаше нищо, зад което да се скриеш, Шестопръстия, кой знае защо, се беше снишил и колкото повече наближаваха социума, толкова по-крадешком вървеше. Огромната тълпа, която отдалече приличаше на огромно мърдащо същество, постепенно се разпадаше на отделни тела и той вече дори можеше да види учудените физиономии на онези, които ги бяха забелязали.

— Най-важното е — повтаряше за стотен път Затворника — да си по-нахален. Но не прекалено нахален. Трябва да ги ядосаме — но не и до такава степен, че да ни разкъсат на парчета. А бе гледай какво правя аз и ще разбереш.

— Я, Шестопръстия се домъкнал! — весело викна някой. — Здрасти бе, мръсник! Кой е тоя, дето го водиш?

Тези глупави думи внезапно — и незнайно защо — породиха у Шестопръстия цяла вълна носталгични спомени за детството му. Затворника, който вървеше след него, като че ли го усети, защото го блъсна в ребрата.

Отначало социумът беше рехав — тук живееха предимно сакатите и съзерцателите, които обичаха да са нарядко — и не беше сложно да ги заобикалят. По-навътре обаче тълпата се сгъстяваше и скоро Затворника и Шестопръстия бяха притиснати от всички страни. Все още можеха да се промушват напред, но с цената на ругатни от всички страни. А когато видяха над главите на застаналите пред тях трепкащия покрив на хранилкопоилката, вече не можеха да направят нито крачка.

— Винаги ме е удивлявало — тихо каза Затворника на Шестопръстия — колко умно е измислено всичко. Онези, които са най-близо до хранилкопоилката, са щастливи, защото знаят, че други искат да заемат местата им. А онези, които цял живот чакат пред тях да се отвори местенце, та да минат, са щастливи, защото има на какво да се надяват. Това е то хармонията и единството.

— Защо, не ви ли харесва? — чу се глас отстрани.

— Не ми харесва — отговори Затворника.

— И кое по-точно?

— Ами всичко.

И Затворника посочи с широк жест тълпата, величествения купол на хранилкопоилката, жълтите светлини по небосвода и далечната Стена на света, която едва се виждаше оттук.

— Ясно. И къде според вас е по-добре?

— Точно там е трагедията, че никъде! Точно там е работата! — страдалчески възкликна Затворника. — Ако някъде беше по-добре, щях ли да стоя тук и да си приказвам с вас?

— И другарят ви ли споделя същите възгледи? — попита гласът. — Защо е забил очи в земята?

Шестопръстия вдигна глава — дотогава гледаше в земята, защото това му позволяваше да участва в ставащото минимално — и видя кой говори. Беше охранен, с увиснала гуша, по която личаха всички анатомични подробности. Шестопръстия веднага разбра, че вижда един от Двайсетимата най-близки, олицетворение на съвестта на епохата. Очевидно точно преди да дойдат той беше разяснявал ситуацията, както ставаше понякога.

— Унили сте, защото не се готвите за решителния етап, момчета — неочаквано дружелюбно каза Най-близкият. — Ако се готвехте, нямаше да ви налягат такива мисли. И на мене понякога ми хрумват такива неща, че… Но знаете ли, работата помага…

И без да променя тона си, добави:

— Арестувайте ги.

Тълпата се раздвижи и Затворника и Шестопръстия бяха притиснати отвсякъде.

— Майната ви — също така дружелюбно каза Затворника. — Къде ще ни вкарате? Няма къде. Най-много пак да ни прогоните. Както се казва, не можеш да прескочиш Стената на света…

При което погледна някак странно, а гушестият се ококори — и очите им се срещнаха.

— Интересна идея. Вярно, има такава поговорка, но народната воля е по-силна.

Тази мисъл като че ли го въодушеви и той се обърна и изкомандва:

— Всички! Строй се! Ще правим нещо специално.

Всички се построиха, тръгнаха и скоро процесията — със Затворника и Шестопръстия в средата — стигна до Стената на света.

Беше наистина впечатляваща. Най-отпред вървеше дебелогушестият, след него — двама назначени за стари майки (никой, включително и той, не знаеше какво значи това — просто традиция), които ридаеха и ругаеха Затворника и Шестопръстия, като едновременно и ги оплакваха, и ги проклинаха, следваха самите престъпници, а зад тях вървяха народните маси.

— И така — каза дебелогушият, когато процесията спря, — настъпи ужасяващият миг на разплатата. Всички ще замижим, когато тези двама отцепници изчезнат в небитието, нали? И нека това знаменателно събитие да ни е за урок — на всички. Ридайте, майки!

Двете стари майки се тръшнаха в триците и се разридаха толкова горестно, че мнозина от присъстващите запреглъщаха; но от време на време майките скачаха от покапаните със сълзи трици, очите им бляскаха и те хвърляха срещу Затворника и Шестопръстия неопровержими ужасни обвинения — след което пак падаха в триците, останали без сили.

— Е — каза след известно време дебелогушият, — разкаяхте ли се? Засрамихте ли се от сълзите на майките?

— Естествено — каза Затворника, който наблюдаваше ту церемонията, ту разни небесни тела. — А как мислите да ни прехвърлите?

Дебелогушият се замисли. Старите майки също не казаха нищо, после едната се надигна от триците, отърси се от прахта и каза:

— Насип.

— Насипът — каза Затворника — ще отнеме поне пет затъмнения. А ние искаме да скрием разобличения си позор в пустотата, ако може по-бързо.

Дебелогушият го погледна, присви очи и кимна одобрително. После каза на някого:

— А бе не са глупави. Преструват се. Я ги попитай какво ще предложат те?

След няколко минути почти до ръба на Стената на света се издигна жива пирамида. Онези, които бяха най-горе, стискаха очи и криеха лицата си, за да не би, не дай си Боже, да надникнат отвъд края на всичкото.

— Качвайте се — заповяда някой на Затворника и Шестопръстия и двамата се закатериха по гърбове и рамене към губещия се във висините ръб на Стената.

Отгоре се виждаше целият притихнал социум, който, затаил дъх, наблюдаваше какво става, виждаха се и някои нови детайли от небето — и дебелият маркуч, който се спускаше към хранилкопоилката от безкрайността — не изглеждаше толкова величествен, колкото от земята. Затворника скочи на ръба на Стената все едно че скачаше на някоя буца, помогна на Шестопръстия да скочи до него и викна надолу:

— Готово!

Викът му ги стресна, пирамидата се люшна, после се срути, но никой, слава Богу, не пострада.

Вкопчен в студената ламарина, Шестопръстия гледаше вдигнатите нагоре лица, гледаше и унилите сиво-кафяви пространства на родината си; гледаше и зеленикавото петно на Стената на света, под която беше минало детството му. „Никога вече няма да видя това“ — помисли си той и макар наистина да нямаше желание да го види, гърлото му все пак се сви. Той притискаше до ребрата си мъничка бучка пръст и прилепнала към нея сламчица и си мислеше колко бързо и неотвратимо се променя всичко в живота му.

— Сбогом, чеда! — завикаха отдолу стариците майки, долепиха чела до земята, заридаха и започнаха да рият с крака буци торф.

Затворника се надигна на пръсти и извика високо:

— Открай време си знаех,

че ще напусна

този безмилостен свят…

В този момент го улучи парче торф и той, разперил ръце и крака, полетя надолу. Шестопръстия огледа за последно тълпата и видя, че някой му маха за сбогом той също му махна. След това стисна очи и стъпи назад.

Няколко секунди се въртя в празното, а после тупна на нещо твърдо, заболя го и отвори очи. Лежеше на черна блестяща повърхност от неизвестен материал; над него се издигаше Стената на света — същата, както ако я гледаш от другата страна; а до него, протегнал ръка към стената, стоеше Затворника. И довършваше стихотворението си:

— Но не мислех,

че ще е точно така…

После се обърна към Шестопръстия и му махна да се изправи.

4

Вървяха по гигантската черна лента и Шестопръстия виждаше, че Затворника му е казал истината. Светът, който бяха напуснали, наистина се движеше заедно с лентата по отношение на другите неподвижни космически обекти, чиято природа той не разбираше, а светилата бяха неподвижни — щом слезеш от черната лента, това веднага ставаше ясно. Светът, който бяха напуснали, в момента бавно се приближаваше към зелената стоманена врата, под която влизаше лентата. Затворника каза, че това бил входът в Първи цех. Странно, но Шестопръстия изобщо не беше поразен от величието на запълващите вселената обекти — напротив, дори изпита леко раздразнение. „И това е всичко?“ — мислеше си недоволно. В далечината се виждаха два свята като този, който бяха напуснали — движеха се заедно с черната лента и изглеждаха доста скапано. Отначало Шестопръстия си помисли, че двамата със Затворника ще влязат в следващия, но по средата на пътя Затворника му каза да скочи от неподвижния бордюр на лентата в тъмната бездна под тях.

— Там е меко — каза му, но Шестопръстия отстъпи назад и завъртя глава. Затворника не каза нищо повече, а просто скочи и на Шестопръстия не му оставаше нищо друго, освен да скочи след него.

Беше твърдо и го заболя — падна на някакви студени квадратни кафяви плочи. Те се простираха до хоризонта и Шестопръстия за пръв път в живота си разбра какво значи „безкрайност“.

— Какво е това? — попита той.

— Плочки — отговори Затворника, макар това да не значеше нищо, и смени темата: — Скоро ще се стъмни, а трябва да отидем чак ей там. Част от пътя ще минем на тъмно.

Изглеждаше загрижен. Шестопръстия погледна напред и видя далечни кубични скали; бяха нежножълти (Затворника каза, че се казвали „сандъци“) и бяха много, и между тях се виждаха празни пространства, затрупани с купища свежи трици и талаш. Отдалече приличаха на пейзаж от забравен детски сън.

— Хайде — каза Затворника и бързо тръгна натам.

— А бе — попита Шестопръстия, краката му се плъзгаха по плочките — ти как разбираш кога ще се стъмни?

— По часовника — отговори Затворника. — Ей онова небесно тяло над нас и вдясно, онова с черните чертички.

Шестопръстия го видя — беше го виждал и преди, но точно това светило никога не беше привличало вниманието му.

— Когато двете дълги черни черти застанат в определено положение — друг път ще ти обясня какво точно, — светлината гасне — каза Затворника. — Ей сега ще изгасне. Брой до десет.

— Едно, две… — почна Шестопръстия и изведнъж стана тъмно.

— Върви зад мен — каза Затворника. — Иначе ще се изгубиш.

Можеше и да не го казва — Шестопръстия направо му дишаше във врата. Единствената останала светлина във вселената беше един жълтеникав лъч, който се процеждаше изпод зелената врата на Първи цех. Мястото, към което вървяха, беше съвсем близо до вратата, но според Затворника беше най-безопасното.

Виждаше се само бледият жълтеникав лъч и няколко плочки под краката им. Шестопръстия изпадна в някакво странно състояние. Струваше му се, че тъмнината ги притиска също както преди малко ги притискаше тълпата. Отвсякъде лъхаше на опасност — Шестопръстия я усещаше с кожата си като силно студено течение. Когато страхът ставаше съвсем непоносим, той вдигаше очи от плочките, поглеждаше светлината отпред и си спомняше социума — отдалече той изглеждаше почти така. Представяше си, че вървят през царството на някакви огнени духове и тъкмо да го каже на Затворника, когато той внезапно спря, вдигна ръка и каза:

— Тихо! Плъхове. Вдясно от нас.

Нямаше къде да избягат — бяха в безкрайността на плочките, а светлината беше много далече. Затворника приклекна в странна поза и каза на Шестопръстия да се скрие зад него — той го направи веднага и с огромно желание.

Отначало не виждаше нищо, а после по-скоро усети, отколкото видя движението на някакво голямо и бързо тяло в мрака. Тялото спря точно на границата на видимостта.

— Чака — тихо каза Затворника. — Чака какво ще направим. Една крачка да направим и ще се хвърли върху нас.

— Точно така, ще се хвърля — обади се плъхът и излезе от мрака. — Като въплъщение на злобата и яростта. Като истинска рожба на мрака.

— Ух — въздъхна Затворника. — Ти ли си, Едноочко? Помислих си, че наистина сме загазили. Запознай се с приятеля ми.

Шестопръстия недоверчиво огледа умната издължена муцунка с дълги мустаци и над тях — две очи като мъниста.

— Едноочко — каза плъхът и махна с неприлично голата си опашка.

— Шестопръстия — представи се Шестопръстия и попита: — Защо се казваш Едноочко, като си имаш две очи?

— Защото ми се отвори третото — каза Едноочко, — а то е едно. В известен смисъл всички, на които им се е отворило третото око, са еднооки.

— Какво значи да ти се… — почна Шестопръстия, но Затворника го прекъсна и любезно предложи на Едноочко:

— Дали да не се разходим до ей онези сандъци? Нощем е доста скучно, ако няма с кого да си поговориш.

Шестопръстия се обиди.

— Ами да се разходим — каза Едноочко, плъзна се покрай Шестопръстия (той чак сега видя огромното му мускулесто тяло) и забърза напред заедно със Затворника. Шестопръстия едва ги догонваше, гледаше лапите на Едноочко и мускулите му и си мислеше какъв ли щеше да е краят на тази среща, ако Едноочко не беше стар приятел на Затворника — и внимаваше да не настъпи плъха по опашката. Изглежда наистина бяха стари приятели, ако се съдеше по това как си приказваха — приличаше на продължение на някакъв стар спор.

— Свобода! Господи, какво значи свобода! — смееше се Едноочко. — Да бягаш обезумял из комбината, за да се отървеш за пореден път от ножа! Това ли е свобода?

— Пак подменяш тезата — отговори Затворника. — Това е само търсенето на свободата. Никога няма да се съглася с твоята инфернална картина на света. Предполагам, че мислиш така, защото се чувстваш чужд в тази създадена за нас вселена.

— Ние плъховете пък вярваме, че е създадена за нас. Не че съм съгласен. Правият си ти, но не съвсем и не за най-важното. Казваш, че тази вселена е създадена за вас. Но не си прав — тя е създадена заради вас, но не за вас. Разбираш ли?

Затворника наведе глава и известно време крачеше мълчаливо.

— Нищо де — каза Едноочко. — Аз всъщност дойдох да се сбогувам. Мислех, че ще закъснееш и няма да се видим, но все пак се срещнахме. Утре заминавам.

— Къде?

— Отвъд всичко познато. По една от старите дупки излязох в една бетонна тръба и стигнах толкова далече, че дори не мога да го опиша. Срещнах няколко други плъха и те ми казаха, че тръбата слизала още по-надолу и там, на самото дъно, излизала в друга вселена, където живеели само мъжки богове в еднакви зелени дрехи. И правели нещо сложно с някакви огромни идоли, поставени в гигантски шахти.

Едноочко спря, после каза:

— Оттук съм надясно. — И добави: — А пък храната там била нещо невероятно. И цялата тази вселена можела да се побере в една от шахтите там. Искаш ли да дойдеш?

— Не — отговори Затворника. — Нашият път не е надолу.

И погледна Шестопръстия, сякаш за пръв път през целия разговор си спомни за него.

— Е — каза Едноочко, — тогава ти пожелавам успех, по какъвто и път да поемеш. Сбогом.

После кимна на Шестопръстия и изчезна в мрака също така внезапно, както се беше появил.

Затворника и Шестопръстия продължиха пътя си в мълчание. Стигнаха до сандъците, минаха през няколко купчини талаш и накрая се добраха до целта си — слабо осветена от лъча изпод вратата на Първи цех вдлъбнатина, в която имаше няколко меки парцала. До нея, точно до стената, имаше някаква огромна конструкция от метални ребра, за която Затворника каза, че навремето била толкова гореща, че не можело да се приближиш до нея. Очевидно беше в лошо настроение — започна да рови в парцалите, за да се намести, и Шестопръстия реши да не го пита за нищо, още повече че и на него му се спеше. Зарови се надве-натри в парцалите и се унесе.

Събуди го далечно скърцане, удари на стомана по дърво и писъци, пълни с такава безнадеждност, че той веднага скочи и попита:

— Какво става?

— Светът ти минава през решителния етап — отговори Затворника.

— ???

— През смъртта — каза само Затворника, обърна се, заметна се с един парцал и пак заспа.

5

Когато се събуди, Затворника погледна Шестопръстия — той трепереше и плачеше, — изхъмка и почна да рови в парцалите. Извади десет еднакви железни шестоъгълни неща и каза:

— Виж.

— Какво са това? — попита Шестопръстия.

— Боговете им казват гайки.

Шестопръстия понечи да каже нещо, но махна с ръка и пак се разрева.

— Какво ти става? — попита го Затворника.

— Всички умряха — изхлипа Шестопръстия. — Всички…

— И какво толкова? — каза Затворника. — Ти също ще умреш. И — уверявам те — и ти, и те ще сте мъртви еднакво дълго.

— Да, ама ми е мъчно.

— За кого по-точно? За старата майка ли?

— Помниш ли как ни хвърлиха от стената? — попита Шестопръстия. — И как ни казаха да замижим. Пък аз им махнах и някой също ми махна. И като си помисля, че и той е умрял… И че заедно с него е умряло и онова, което го накара да направи това…

— Да — каза Затворника, — това наистина е много тъжно.

И настъпи тишина, нарушавана единствено от механичните звуци изпод зелената врата, зад която беше изчезнала родината на Шестопръстия.

— Кажи ми — попита Шестопръстия, след като се наплака — какво става след смъртта?

— Трудно е да се обясни — отговори Затворника. — Имал съм много видения по този въпрос, но не знам доколко може да се разчита на тях.

— Кажи ми де!

— След смъртта обикновено попадаме в ада. Изчислил съм около петдесет неща, които ни се случват там. Понякога мъртвите биват разсичани на части и ги пържат на огромни тигани. Понякога ни пекат цели в железни стаи със стъклени врати — вътре пламти син огън или има нажежени до бяло метални пръчки. Понякога ни варят в гигантски шарени тенджери. А понякога пък ни замразяват и ставаме като парчета лед. Това е — и хич не е хубаво.

— А кой го прави?

— Как кой? Боговете.

— И защо?

— Виждаш ли, те ни ядат.

Шестопръстия трепна, после погледна треперещите си крака.

— Най-много обичат краката ни — каза Затворника. — Е, и ръцете също. И точно за тях искам да поговорим. Вдигни ги.

Шестопръстия си вдигна ръцете — бяха тънки и безсилни, направо жалки.

— Много отдавна — каза Затворника — те са ни служили за летене. Но после всичко се е променило.

— Какво е летене?

— Никой не знае. Единственото, което се знае, е, че трябва да имаш силни ръце. Много по-силни от твоите и дори от моите. Затова искам да те науча на едно упражнение. Дай две гайки!

Шестопръстия едва успя да добута двете тежки железни неща до краката на Затворника.

— Добре. Сега си пъхни ръцете в дупките.

Шестопръстия го направи.

— А сега вдигай ръце настрани и ги спускай… ето така.

След минута Шестопръстия капна.

— Не мога повече — каза той, отпусна ръце и гайките изтропаха на пода.

— Виж ме сега мене — каза Затворника и наниза на двете си ръце по пет гайки. После вдигна ръце встрани и ги задържа така, без изобщо да показва признаци на умора. — Е?

— Голяма работа си — въздъхна Шестопръстия. — Но защо не си мърдаш ръцете?

— В определен момент в това упражнение се наблюдава известна трудност. С времето ще разбереш какво имам предвид — каза Затворника.

— А сигурен ли си, че така може да се научим на летене?

— Не съм. Напротив — подозирам, че това е безполезно.

— Тогава защо да го правим?

— Как да ти кажа… Просто знам много неща и едно от тях е следното — ако стане тъмно и виждаш дори и най-малката светлинка, трябва да вървиш към нея, вместо да мислиш има ли смисъл да го правиш или няма. Може наистина да няма смисъл, но пък в това да седиш на тъмно има още по-малко смисъл. Разбираш ли разликата?

Шестопръстия не отговори.

— Ние сме живи дотогава, докато имаме надежда — продължи Затворника. — Ако си я изгубил, в никакъв случай не си позволявай да се сетиш за това. И тогава нещо може да се промени. Но не бива да се надяваш да се промени, нали разбираш.

Шестопръстия се ядоса и каза:

— Звучи чудесно. Но какво означава това реално?

— Специално за тебе реално това означава, че всеки ден ще вдигаш тези гайки, докато не станеш силен като мен.

— Не може ли да правя нещо друго?

— Може — каза Затворника. — Можеш да се готвиш за решителния етап. Но ще си го правиш сам.

6

— А бе, Затворник, като знаеш всичко, я ми кажи какво е това любов?

— Ти къде си я чул тази дума?

— Когато ме изгониха от социума, някой ме попита обичам ли каквото трябва. И аз казах, че не знам.

— Ясно. Не знам дали ще мога да ти обясня. Но ще ти дам един пример. Представи си, че си паднал във водата и се давиш. Представи ли си?

— Аха.

— А сега си представи, че за миг си си подал главата отгоре, видял си светлините, поел си си дъх и си успял да се хванеш за нещо. И си го сграбчил и го стискаш. Та значи ако приемем, че цял живот се давиш — а то си е така, — то любовта е онова, което ти помага да си държиш главата над водата.

— Това за любовта към което трябва ли е?

— Няма значение. Макар че онова, което трябва, можем да го обичаме и под водата. Независимо какво е. Няма значение за какво ще се хванеш — стига да издържи. Най-лошото е, ако се хванеш за някого — понеже той може и да си дръпне ръката, нали разбираш. А иначе казано, любовта е онова, поради което всеки се намира там, където е. С изключение на мъртвите… Макар че…

— Мисля, че никога не съм обичал нищо — каза Шестопръстия.

— Напротив, обичал си. Помниш ли как рева цял ден за онзи, който ти бил махнал, когато ни хвърляха от стената? Това е то любовта. Защото ти не знаеш защо го е направил. Може да си е мислил, че ти се подиграва — и лично аз си мисля, че е било точно така. Тоест ти се държа абсолютно глупаво, но съвсем правилно. Любовта дава смисъл на нещата, които правим, въпреки че този смисъл не съществува.

— Значи любовта ни лъже, така ли? Излиза, че тя е нещо като сън?

— Не. Любовта е нещо като любов, а сънят си е сън. Всичко, което правим, го правим единствено от любов. Иначе щяхме просто да клекнем и да завием от ужас. Или от отвращение.

— Но нали мнозина правят разни неща и без любов.

— Зарежи ги. Те нищо не правят.

— А ти обичаш ли нещо?

— Разбира се.

— Какво?

— Не знам. Нещо, което понякога идва при мен. Понякога мисъл, понякога гайки, понякога сънища. Важното е, че винаги го познавам, когато идва, каквото и да е, и го посрещам с най-хубавото, което имам.

— С какво?

— С това, че се успокоявам.

— А през останалото време неспокоен ли си?

— Не. Аз винаги съм спокоен. Просто това е най-хубавото, което имам, и когато онова, което обичам, дойде, го посрещам със спокойствието си.

— А как мислиш — кое е най-хубавото у мен?

— У тебе ли? Може би когато си мълчиш и кротуваш.

— Сериозно?

— Не знам. Но ако ще говорим сериозно, можеш да разбереш кое е най-хубавото у теб по това как приемаш това, което си обикнал. Какво почувства, когато мислеше за онзи, който ти е махал?

— Печал.

— Значи най-хубавото у тебе е твоята печал. И винаги ще посрещаш с нея всичко, което обичаш.

Затворника се огледа, вслуша се в нещо и после попита:

— Искаш ли да видиш боговете?

— Нека да не е сега — уплашено отговори Шестопръстия.

— Не бой се де. Те са глупави и изобщо не са страшни. Ето, виж ги.

По прохода покрай конвейера бързо вървяха две огромни същества — бяха толкова големи, че главите им се губеха в полумрака под тавана. След тях вървеше още едно същество, което приличаше на тях, само че беше по-ниско и по-дебело — носеше някакъв съд, приличащ на пресечен конус (по-тясната му част беше към земята). Първите двама спряха близо до мястото, където се криеха Затворника и Шестопръстия и започнаха да издават някакви ниски отекващи звуци. („Говорят“ — сети се Шестопръстия), а третото същество отиде до стената, остави пресечения конус на пода, мушна в него един прът с нещо четинесто на върха и прокара по мръсносивата стена мокра мръсносива линия. Замириса на нещо странно.

— Ти нали каза, че знаеш езика им — прошепна Шестопръстия едва чуто. — За какво си говорят?

— Тези двамата ли? Един момент. Единият казва: „Ще я излапам тая Дунка“. А другият: „Да не си я пипнал“.

— Какво е това Дунка?

— Някаква световна област най-вероятно.

— И… и първият иска да я излапа?

— Май да — каза Затворника, след като помисли малко.

— Как така ще излапа световна област?

— Не знам. Те нали са богове — всичко могат.

— А това дебелото какво казва?

— Нищо не казва, то пее. Че след смъртта искало да стане върбичка. Това, между другото, е любимата ми божествена песен. Жалко само, че не знам какво е това върбичка.

— Че боговете умират ли?

— Естествено. Това е основното им занимание.

Двамата отминаха. „Какво величие!“ — потресено си помисли Шестопръстия. Тежките стъпки на боговете и боботещите им гласове заглъхнаха; настъпи тишина. Течението въртеше прахта над плочките на пода и на Шестопръстия му се струваше, че гледа от някаква невъобразимо висока планина някаква странна каменна пустиня там долу, пустиня, в която милиони години става едно и също: вее вятър и носи остатъците от нечии животи, които отдалече изглеждат като сламчици, като тресчици или нещо такова. „Някога — мислеше си Шестопръстия — някой друг ще гледа оттук надолу и ще си мисли за мен, без да знае, че мисли за мен. Също както аз сега мисля за някой, който е чувствал същото като мен един Господ знае кога. Във всеки ден има точка, която го прикрепва към миналото и бъдещето. Колко е печален този свят…“

— Но в него има и нещо такова, което оправдава и най-тъжния живот — каза Затворника.

„И ще умрааа и ще стана върбичкааа“ — тихичко пееше дебелото божествено същество с кофата с боята; Шестопръстия беше отпуснал глава на лакътя си и беше тъжен, а Затворника беше съвсем спокоен и гледаше в нищото сякаш над хиляди невидими глави.

7

Докато Шестопръстия тренираше с гайките, в Първи цех влязоха цели девет свята. Зад зелената врата нещо скърцаше и тропаше, ставаше нещо, и щом си помислеше за него, Шестопръстия се обливаше в студена пот и почваше цял да трепери — но пък тъкмо това му даваше сили. Ръцете му се издължиха и станаха силни — вече бяха същите като на Затворника. Но засега това не беше довело до нищо. Единственото, което знаеше Затворника, беше, че летенето се прави с ръцете, но какво е то — това не знаеше. Смяташе, че това е особен начин на мигновено преместване в пространството, при който трябва да си представиш мястото, където искаш да попаднеш, а после да заповядаш мислено на ръцете си да пренесат тялото ти там. Той по цели дни клечеше и съзерцаваше, като се мъчеше да се премести поне на няколко крачки, но не се получаваше нищо.

— Сигурно ръцете ни още не са достатъчно заякнали — казваше на Шестопръстия. — Трябва да продължаваме.

Веднъж, докато двамата се бяха сгушили в парцалите между сандъците и се бяха съсредоточили върху същността на нещата, стана нещо много неприятно. Първо стана мъничко по-тъмно, а когато Шестопръстия отвори очи, видя огромното небръснато лице на някакъв бог.

— Гледай ги къде са се наврели — каза лицето, а после две огромни мръсни ръце хванаха и Затворника, и Шестопръстия, измъкнаха ги от убежището им, пренесоха ги с невероятна скорост през огромни пространства и ги хвърлиха в един от световете, които вече наближаваха Първи цех. Отначало двамата се отнесоха към това съвсем спокойно, дори с известна доза ирония — отидоха до Стената на света и почнаха да си правят убежища за душата, — но богът внезапно се върна, вдигна Шестопръстия, огледа го внимателно, цъкна учудено с език, а после залепи на крака му парче синя лента и го пусна. След няколко минути дойдоха няколко богове наведнъж, хванаха Шестопръстия и почнаха да го разглеждат, като охкаха и ахкаха.

— Не ми харесва тая работа — каза Затворника, когато боговете най-накрая пуснаха Шестопръстия и си отидоха. — На лошо отиват нещата.

— И аз така мисля — отвърна уплашено Шестопръстия. — Да махна ли тоя боклук?

И показа синята лента, залепена на крака му.

— По-добре недей засега — каза Затворника.

Помълчаха навъсено, а после Шестопръстия каза:

— Всичко е заради шестте ми пръста. Ако избягаме, ще почнат да ни търсят. Освен това знаят за сандъците. Има ли друго място, където да можем да се скрием?

Затворника се навъси още повече и вместо отговор предложи да отидат до тукашния социум, та да се поразведрят.

Оказа се обаче, че откъм далечната хранилкопоилка към тях вече идва цяла депутация. Ако се съдеше по това, че на двайсет крачки от Затворника и Шестопръстия всички легнаха по очи и запълзяха, намеренията им бяха сериозни. Затворника каза на Шестопръстия да стои на мястото си и отиде да види какво става. Когато се върна, каза:

— Никога не бях виждал такова нещо. Очевидно са много набожни. Във всеки случай са видели, че общуваш с боговете, и сега те мислят за месия, а мене — за твой ученик или нещо такова.

— И какво ще стане сега? Какво искат?

— Призовават те. Казват, че някакъв път бил направен прав, нещо било увито и не знам си какво още. И че така било и в книгите им. Не разбрах нищо, но мисля, че си струва да отидем.

— Ами добре — безразлично вдигна рамене Шестопръстия. Измъчваха го мрачни предчувствия.

По пътя депутацията направи няколко опита да вдигнат Затворника на ръце, от което той се отърва доста трудно. Колкото до Шестопръстия, до него никой не се осмеляваше не само да се приближи, но дори и да го погледне, така че той вървеше в центъра на доста голямо свободно пространство.

Когато стигнаха, качиха Шестопръстия на една висока купчина слама, а Затворника остана долу под нея да говори с тукашните духовни авторитети — бяха двайсетина и лесно се познаваха по надутите си гуши. Накрая той ги благослови и се качи при Шестопръстия, на когото му беше толкова гадно, че дори не отговори на ритуалния му поклон — което впрочем беше съвсем естествено за останалите.

Оказа се, че всички отдавна чакали идването на месията, защото наближавал решителният етап, наричан тук Страшния супник, от което ставаше ясно, че тукашните обитатели имат сериозни прозрения. Решителният етап отдавна вече вълнувал народа, а пък духовните авторитети дотолкова се били ояли, че на всички въпроси отговаряли само с поглед към небето. Така че появата на Шестопръстия и ученика му беше съвсем навременна.

— Чакат проповед — каза Затворника.

— Ами измисли нещо — изсумтя Шестопръстия. — Знаеш, че и две думи не мога да вържа, толкова съм глупав.

Като каза „глупав“, гласът му затрепери — личеше си, че още малко и ще се разплаче.

— Боговете ще ме изядат — успя да каже той. — Предчувствам го.

— Стига де, успокой се — каза Затворника, обърна се към тълпата и зае молитвена поза — вдигна глава към небето и разпери ръце. — Чуйте ме всички — извика високо. — Скоро всички ще отидете в ада. Там ще ви пекат, а най-грешните преди това ще бъдат мариновани в оцет.

Целият социум ахна ужасено.

— По волята на боговете и на пратеника им, моя господар, аз ще ви науча как да се спасите. За да се спасите, трябва да победите греха. Ама вие знаете ли изобщо какво е това грехът?

Отговори му мълчание.

— Грехът е в дебелото тяло. Плътта е греховна — и именно затова ще ви поразят боговете. Помислете: какво прави реши… Страшния супник все по-близък? Ами точно това, че затлъстявате. Защото кльощавите ще се спасят, а дебелите — не. Истина ви казвам: нито един кльощав и син няма да бъде хвърлен в пламъците, а дебелите и розовите ще са там до един. Онези обаче, които от днес и до Страшния супник се отдадат на пост и молитва, ще живеят втори живот. Тъй рече Господ. Станете сега и повече не грешете.

Но никой не стана — всички бяха налягали по земята и гледаха: едни Затворника, който размахваше ръце, други бездънното небе. Мнозина плачеха. Речта на Затворника, изглежда, не се понрави само на първосвещениците.

— Защо им каза така? — попита Шестопръстия, когато Затворника клекна в купчината слама. — Ами че те ти повярваха.

— Да не би да съм ги излъгал? — отговори Затворника. — Ако успеят да отслабнат, ще ги върнат на втори цикъл за угояване. А после може и на трети. Тяхна си работа. Дай по-добре да измислим какво да правим.

8

Затворника често говореше пред народа и обучаваше всички как да се направят на възможно по-неапетитни, а Шестопръстия седеше на купчината слама и мислеше за природата на летенето. Почти не говореше с народа и само от време на време разсеяно благославяше допълзелите до него миряни. Бившите първосвещеници, които изобщо не мислеха да отслабват, го гледаха с омраза, но не можеха да направят нищо, понеже в света идваха все нови и нови богове, хващаха Шестопръстия, оглеждаха го и си го показваха един на друг. Един път дойде мъничък побелял бог, съпровождан от цяла свита други богове, които се отнасяха към него с огромна почит. Старчето вдигна Шестопръстия и той злобно се изсра в треперещата му шепа, след което го хвърлиха доста грубо на сламата.

А нощем, когато всички заспиваха, двамата със Затворника продължаваха отчаяно да тренират ръцете си — колкото по-малко вярваха, че с това ще постигнат нещо, толкова повече усилия полагаха. Ръцете им пораснаха до такава степен, че вече почти не можеха да тренират с железата от разглобената от Затворника хранилкопоилка (всички в социума постеха и бяха станали почти прозрачни) — щом ги размахаха, краката им се вдигаха над земята и се налагаше да спират упражненията. Точно това беше проблемът, за който Затворника беше предупредил навремето Шестопръстия, но успяха да се справят с него — Затворника знаеше как мускулите да се развиват със статични упражнения и научи Шестопръстия на тях. Зелената врата вече се виждаше над Стената на света и по сметките на Затворника до Страшния супник оставаха не повече от десет затъмнения. Шестопръстия вече не се притесняваше от боговете — беше свикнал с постоянното им внимание и го понасяше с презрителна покорност. Душевното му състояние се уравновеси и за да се развлече поне малко, той почна да изнася загадъчно неразбираеми проповеди, които буквално потрисаха паството. Един ден си спомни разказа на Едноочко за подземната вселена и в порив на вдъхновение описа как се прави супа за сто и шейсет демона — при това с такива подробности, че накрая не само се уплаши сам, но успя да уплаши и Затворника, който в началото на проповедта само хъмкаше. Паството научи проповедта почти наизуст и я нарекоха „Околепсис на Синята лента“ — това беше сакралното име на Шестопръстия. След това даже бившите първосвещеници спряха да ядат и дори тичаха около полуразглобената хранилкопоилка, за да си стопят тлъстините.

Тъй като Затворника и Шестопръстия ядяха за двама, се наложи Затворника да измисли специален догмат за непогрешимостта, който бързо пресече всички слухове.

Шестопръстия бързо се възстанови след преживяния потрес, но това не можеше да се каже за Затворника — депресията на Шестопръстия сякаш се прехвърли върху него и с всеки ден и час той ставаше все по-затворен.

Веднъж каза на Шестопръстия:

— Знаеш ли, ако не успеем, ще отида с другите в Първи цех.

Шестопръстия отвори уста, но Затворника го прекъсна:

— И понеже сигурно няма да успеем, вече съм го решил.

Шестопръстия разбра, че това, което се беше канил да каже, е съвсем ненужно. Той не можеше да промени решението на Затворника — можеше само да му каже, че го обича — каквото и да кажеше, това щеше да е смисълът. Навремето сигурно щеше да се раздърдори, но напоследък нещо в него се беше променило. Така че той само кимна, отиде малко настрани и се замисли. После се върна и каза:

— И аз ще дойда с тебе.

— Не — каза Затворника. — Не бива да го правиш. Ти вече знаеш почти всичко, което знам и аз. Така че трябва да останеш жив и да си намериш ученик. Може би той ще успее да разгадае тайната на летенето.

— Искаш да остана сам? — разсърди се Шестопръстия. — С тази сган?

И посочи просналото се на земята множество — бяха паднали ничком още щом пророците бяха започнали разговора си: еднакви треперещи изтощени тела, покриващи всяка педя земя наоколо.

— Те не са сган — каза Затворника. — Всъщност повече приличат на деца.

— На умствено недоразвити деца — каза Шестопръстия. — При това с вродени недъзи.

Затворника се ухили и погледна краката му.

— А помниш ли какъв беше ти преди да се срещнем?

Шестопръстия се замисли и се смути. После каза:

— Не. Не помня. Честна дума.

— Е, добре — каза Затворника. — Прави каквото знаеш.

С това разговорът им приключи.

Дните до края минаваха бързо. Една сутрин, докато паството още се будеше, Затворника и Шестопръстия забелязаха, че зелената врата, до вчера толкова далечна, вече е надвиснала над Стената на света. Спогледаха се и Затворника каза:

— Днес ще направим последния опит. Последен, защото утре вече няма да има кой да го направи. Сега ще отидем до Стената на света, та да не ни пречат, и ще се опитаме да се пренесем на покрива на хранилкопоилката. Ако не успеем, ще се сбогуваме със света.

— И как? — по навик попита Шестопръстия.

Затворника го погледна учудено.

— Откъде да знам как?

Казаха на всички, че пророците отиват да общуват с боговете, и скоро Затворника и Шестопръстия вече бяха до Стената на света — седнаха и опряха гърбове в нея.

— Не забравяй — каза Затворника, — трябва да си представиш, че вече си там, и тогава…

Шестопръстия затвори очи, съсредоточи цялото си внимание върху ръцете си и почна да мисли за гофрирания маркуч, който влизаше в горнището на хранилкопоилката. Постепенно изпадна в транс и изпита усещането, че маркучът е съвсем до него — на една ръка разстояние. Досега Шестопръстия винаги отваряше очи и винаги се оказваше, че клечи там, където е клекнал. Днес обаче реши да опита нещо ново. „Ако посегна бавно — помисли си — и стисна маркуча, какво ще стане?“ И много внимателно, за да не изгуби постигнатото убеждение, че маркучът е пред него, посегна. И когато ръцете му се срещнаха там, където допреди малко беше имало само пустота, и напипаха маркуча, той не издържа и викна с всички сили:

— Стана! — И отвори очи.

— Тихо бе, глупак — каза Затворника и Шестопръстия видя, че е стиснал крака му. — Гледай!

Шестопръстия скочи и се огледа. Вратата на Първи цех се беше отворила и вече почти минаваха през нея.

— Това е то — каза Затворника. — Давай да бягаме.

Не казаха нищо повече. Транспортната лента се движеше със същата скорост като тях, само че на обратно, и те бяха все така под портала за Първи цех. А когато стигнаха до почетните си места до хранилкопоилката, лентата ги отнесе в неизвестното.

Затворника привика един от паството и му каза:

— Сега спокойно. Иди и кажи на другите, че е дошъл Денят на Страшния супник. Виждаш ли как е притъмняло небето?

— И какво да правим? — попита с надежда членът на паството.

— Всички да наклякат на земята и да направят ето така — каза Затворника и затули очите си с шепи. — И да не надничате, защото иначе не отговаряме за нищо. И ще клечите кротко.

Отначало се разкудкудякаха, но после всички наклякаха и изпълниха нарежданията на Затворника.

— Ами — каза Шестопръстия — да се простим със света, що ли?

— Давай — каза Затворника. — Ти пръв.

Шестопръстия стана, огледа се, въздъхна и пак клекна.

— Свърши ли? — попита Затворника.

Шестопръстия кимна.

— Значи е мой ред — каза Затворника, изправи се, вирна глава и изкрещя с всичка сила: — Сбогом, свят!

9

— Тоя пък какво се е разкукуригал — каза един гръмотевичен глас. — Той ли е?

— Не — отговори друг глас. — Другият до него.

Над Стената на света се появиха две огромни лица. Бяха боговете.

— Ама те са направо измрели бе — съкрушено отбеляза първото лице. — Какво да ги правим?

Над света премина огромна ръка в бял, зацапан с кръв и перушина ръкав, и пипна хранилкопоилката.

— Къде гледаш бе, Семьон, твойта мама! Хранилката им е счупена.

— Здрава си беше — отговори басов глас. — Проверявах я в началото на месеца. Кво, ще ги колим ли?

— Какво да им колим? Включи конвейера, дай друг контейнер и утре да им оправиш хранилката. Направо не знам как не са умрели от глад…

— Добре, включвам.

— А тоя с шестте пръста — и двете бутчета ли искаш?

— И двете.

— Мислех едното да е за мен.

Затворника погледна Шестопръстия — той слушаше внимателно, но не разбираше почти нищо.

— Ей — прошепна Затворника. — Те май искат да…

В същия момент огромната бяла ръка пак мина през небето и сграбчи Шестопръстия.

— Той така и не разбра какво иска да му каже Затворника. Пръстите го стиснаха, откъснаха го от земята, после пред него се мерна огромен гръден кош с щръкнала от джоба химикалка, после яка — и накрая две огромни изцъклени очи го погледнаха от упор.

— Ей, гледай какви крила има само! Като на орел! — каза една огромна уста, от която стърчаха дълги жълти зъби.

Шестопръстия отдавна беше свикнал боговете да го вдигат. Сега обаче ръцете, които го държаха, излъчваха някакви странни, плашещи вибрации. От думите на боговете той разбра само, че става дума за ръцете му, а може би и за краката му, а после някъде отдолу долетя безумният вик на Затворника:

— Бягай! Клъвни го в муцуната!

За пръв път, откакто се познаваха, в гласа на Затворника звучеше отчаяние. И Шестопръстия се изплаши — ама толкова се изплаши, че всичките му действия придобиха някаква сомнамбулична непогрешимост — и с всички сили клъвна облещеното срещу него око и почна с невероятна скорост да удря потното лице на бога с ръцете си — и от двете страни.

Разнесе се такъв страшен рев, че Шестопръстия го възприе не като звук, а като натиск върху цялото си тяло. Богът го пусна — и в следващия момент Шестопръстия осъзна, че е под тавана и че виси във въздуха, без да е стъпил на нищо. Отначало не разбра какво става, но после видя, че по инерция продължава да маха с ръце и че именно те го удържат в пространството. Оттук можеше да види какво представлява Първи цех — това беше ограден от двете страни участък от конвейера и имаше една дълга дървена маса, цялата в червени и кафяви петна и перушина, с подредени на нея купчинки прозрачни пликове. Светът, където беше останал Затворника, беше просто голям осмоъгълен контейнер, пълен с множество неподвижни телца. Шестопръстия не виждаше Затворника, но беше сигурен, че той го вижда.

— Ей! — викна той, докато описваше кръгове под тавана. — Давай насам! Махай с ръце колкото можеш по-бързо!

Нещо долу в контейнера се раздвижи, уголеми се — и Затворника беше до него. Направи няколко кръга след Шестопръстия и викна:

— Отиваме ей там!

Когато Шестопръстия стигна до мътнобялото квадратно петно, пресечено от тънък кръст, Затворника вече клечеше на перваза.

— Стена — каза той, когато Шестопръстия се приземи. — Светеща стена.

Изглеждаше съвсем спокоен, но Шестопръстия го познаваше много добре и виждаше, че е объркан. Той също беше объркан. И изведнъж разбра.

— Слушай! — викна той. — Ами то това е летенето! Ние летяхме!

Затворника кимна и каза:

— Да, разбрах. Истината е толкова проста, че чак яд да те хване.

През това време боговете вече се бяха поуспокоили — двама държаха третия, а той се държеше за лицето.

— Гад такава! Щеше да ми изкълве окото! Гад с гад! — викаше богът.

— Какво е гад? — попита Шестопръстия.

— Начин на назоваване на една от стихиите — отговори Затворника. — Сама по себе си думата няма смисъл.

— А към коя стихия въззовава? — попита Шестопръстия.

— Ей сега ще видим — каза Затворника.

И още докато го казваше, богът се изтръгна от ръцете на другите богове, скочи към стената, хвана един червен пожарогасител и с всичка сила го хвърли към кацналите на перваза — направи го толкова бързо, че никой не успя да го спре, а Затворника и Шестопръстия едва успяха да хвръкнат настрани.

Чу се трясък и дрънчене. Пожарогасителят счупи прозореца и изчезна, а в помещението нахлу вълна чист въздух — чак сега стана ясно каква воня цареше там. И стана неправдоподобно светло.

— Лети! — викна Затворника, внезапно изгубил цялата си невъзмутимост. — Бързо! Напред!

И се засили към прозореца, присви криле и се стопи в лъча жарка жълта светлина, който нахлуваше през прозореца, във вятъра и в новите, непознати звуци.

Шестопръстия също полетя в кръг, за да се засили, мерна за последно осмоъгълния контейнер, покапания с кръв тезгях и размахаващите ръце богове — и сви криле и със свистене излетя през дупката.

За секунда ослепя — толкова ярка беше светлината. След това очите му привикнаха към нея и той видя напред и горе кръг от жълто-бял огън — толкова ярък, че не можеше да се гледа дори с крайчеца на окото. Още по-нагоре се виждаше някаква тъмна точка — Затворника. Той се позабави, та Шестопръстия да може да го настигне, и скоро вече летяха един до друг.

Шестопръстия погледна надолу — огромната уродлива сива сграда беше далече под тях. Матово блестяха няколко боядисани прозореца — единият беше счупен. Всичко друго беше толкова чисто и ярко, че за да не се побърка, Шестопръстия се загледа нагоре.

Летенето беше съвсем лесно — все едно да ходиш. Двамата се издигаха все по-високо и по-високо и скоро всичко под тях се превърна само в разноцветни квадратчета и петна.

— Къде отиваме? — викна Шестопръстия на Затворника.

— На юг — кратко отговори той.

— Какво е юг? — попита Шестопръстия.

— Не знам — отвърна Затворника. — Но е някъде там.

И махна с крило към огромния светещ кръг, който само по цвят приличаше на онова, което някога бяха наричали светила.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.